Традиционни занаяти, домашни дейности и поминъци
Мила Сантова, Миглена Иванова, Ваня Матеева
Традиционните занаяти и домашни дейности използват най-често местни суровини и материали за направата на предмети, свързани основно с дома, храната, облеклото, селищното устройство. Продуктът, който създават традиционните занаяти и домашни дейности е с относително дълъг живот във времето. В по-честия случай отделния предмет, направен от занаятчията или в условията на домашното производство, се използва от няколко поколения наред. Така сътвореното по своеобразен начин, макар и косвено, “пренася” във времето познанията на предците, свързани със създаването му, но – което е по-важно, директно и активно участва в живота (на семейството, на рода, на отделната група) чрез естетико-художествените  специфики на формата и украсата си. По този начин определени естетически и художествени възгледи и концепции, заложени в отделния предмет, “живеят” дълго във времето, участвайки същевременно в изграждането на възгледа за красиво на поколения наред. Не на последно място, попаднали в дома,  предметите, създадени от традиционните занаяти и домашни занятия  дълговременно участват в изграждането на познания и умения за мястото и ролята на естетическото в живота, чрез конструирането на един цялостен “микрокосмос”, какъвто е материалния свят на предците.
Създавани първоначално от почти всички жители на селото или отделната общност, във връзка с насъщната необходимост от задоволяване на ежедневни човешки потребности, продуктите на домашните занятия постепенно се заменят от тези, родени изпод ръцете на занаятчиите. Времето на Възраждането  (18-19 век) е силно белязано от значимия разцвет на занаятите. Именно от това време и днес разполагаме с особено интересни и важни, от гледна точка на традицията, за нас образци. Свързан без съмнение с формирането на все-по-разширяващи обхвата си пазари, но не по-малко и на традиционните за възрожденската епоха панаири, където продукцията на занаятите намира широка реализация, разцвета им  и забележителната им продукция в този период са белязани и от поне още една немаловажна специфика. Именно във времето на Възраждането в българските условия се изграждат силните за времето си структури на занаятчийските еснафи, които все повече и повече се специализират в отделното производство. Не случайно Възраждането е и времето, белязано от появата и развитието на възрожденските художествени школи, на възрожденските занаятчийски центрове (Бусинци или Троян в областта на грънчарството, Чипровци или Котел в областта на килимарството и т. н. т.). В този процес на специализация на умението в областта на виртуозното боравене с природната материя, на извайване, чрез възможностите, които тя предоставя на все по-съвършена и съвършена форма, често подлежаща допълнително на специална украса, се “раждат” и поредица от открития, възприемани от съвременниците като “тайни” на занаята и предавани на следовниците – от баща на син, от майстор на калфа. За разлика от продуктите-предмети, които занаятите най-често произвеждат, и които, бидейки материални, живеят дълго във времето, тези “тайни” умения, в най-честия случай граничещи с виртуозност, са много крехки. Като правило те съществуват чрез директното им предаване  от човек на човек, а свързаните с тях технични и технологични правила, също като правило, не се записват. С отмирането на занаятите днес, както и с постепенната загуба на хората, които ги практикуват, сме изправени пред риска да изгубим и знанието за познанията, характеризиращи тези умения. Програмата “Живи човешки съкровища” предполага специален интерес към тях, специална грижа за съхранението им, както и необходимостта да се осигурят условия за предаването им на следващите поколения.
Разцветът и последвалото постепенно замиране на занаятите в България през 20-тия век, като следствие на историческите промени и все по-широкото навлизане на механизираното производство, е съпътстван от постоянното присъствие в живота на българските граждани на практикуването на знания и умения в сферата на домашните занятия. Независимо от установяването на новите технологии в областта на тъкането например, независимо от широкото разпространение на промишленото производство на тъкани, домашният стан и произвежданите на него предимно от жените в семейна среда черги, гладки килими или фини кенари, продължава да бъде актуална практика дори и в наши дни. Разбира се, трябва да се има предвид, че това е валидно по-скоро за селската среда – в условията на града, макар и да има изключения, по-рано се “забравят” традиционните умения. Трябва да се има предвид също и факта, че макар и много консервативни и много бавно подлежащи на промяна, традиционните умения все пак не са напълно подминати от нея. Пример в това отношение може да бъде плетенето на дантела главно от жените в семейството, съхранено и съществуващо като домашно занятие и в съвременността. Макар и да не придобива занаятчийски форми, както това се случва в условията на някои западноевропейски културни традиции – например при т.нар. Брюкселска дантела и др., навлязлото и разпространило се широко във времето на Възраждането умение за плетене на дантела, трайно усяда по българските земи и продължава и днес да бъде жизнена практика. Плетенето на дантела като, домашно занятие, днес е едно от най-жизнените умения с традиционни корени.
Освен традиционните схващания за красота, продуктите на традиционните занаяти и домашни занятия въплъщават и представата на предците за полза. Според традиционните представи красиво е това, което е и най-полезно, както и обратното – полезното е и красиво. Създадени с помощта на стари, предимно ръчни технологии тези материални творби често са и допълнително “разкрасявани” чрез оцветяване (багрене) или орнамент. Всъщност самия начин на изграждане на отделната форма, както и начина на нейната украса именно се предават от поколение на поколение и се схващат като традиционно българско културно наследство от най-широки среди.  
*
По българските земи са разпространени много и разнообразни занаяти и домашни дейности, свързани с начина на живот на хората през вековете. Всяко от тях има своята специфика. Разнообразни са и начините, по които те се назовават. Съществуват и случаи, при които един и същ занаят или домашно занятие имат различни  наименования в различните райони. 
За улеснение, в разпространената по места анкетна карта бяха изброени във вид на таблица над тридесет от най-често срещаните занаяти и домашни дейности, основно групирани според характера на материала, с който боравят. В случаите на повече от едно известно наименование,  бяха предпочетени най-често употребяваните. Беше предвидена също възможност към примерния списък да се добавят други, не посочени предварително занаяти и домашни занятия. 
За всяко отделно домашно занятие или занаят, практикувани в съответното село или град, се предвиждаше събирането и  на допълнителни данни, свързани с времето на появата в населеното място, а също и с броя, пола, етническата и религиозната принадлежност на хората, които владеят и/или го практикуват. Група въпроси целят да се разкрие къде умението е  усвоено, защо се практикува, какви предмети се произвеждат. От особено интерес беше дали знанията и опита се предават на по-младите. 
Събирането и систематизацията на получените данни предостави възможност да се очертае почти пълна картина за състоянието на традиционните занаяти и домашни занятия на територията на България в наши дни. Специално внимание естествено, бе обърнато на домашните дейности и занаятите, чиито продукти имат художествен характер, както и на онези, притежаващи обредни функции. Акцент бе поставен и върху образци, изработени чрез използването на редки стари технологии, макар и в някои случаи с по-съвременни инструменти, на възпроизвеждането на традиционни образци, характеризиращи се със специфична регионална или локална форма, декорация и т. н. 
Обобщаването на данните от анкетните карти показа, че в по-голямата част от административните области на страната, а и като цяло на територията на Република България са съхранени традиционни знания и умения за обработка на глина, метал, камък, дърво, кожа, както и други растителни и животински суровини. Изработват се също така изделия с комбиниране на суровини и материали: дърво, метал, рог, кожа, стъкло, текстил и др. Окончателното оформяне и подреждане на националната листа, както и тези по региони,  следва предимно принципа на групиране и изреждане на занаятите и занятията, според материала, който се подлага на обработка.
Анализът показа, че най-устойчиви и трудно податливи на промени и до днес са домашните занятия. Както в националната, така и в регионалните листи за тях е отделено подобаващото им се място. 
Възникнали още в най-древни времена, характерна черта на домашните дейности е регионалната и локалната им самобитност. По традиция някои от тях като тъкането, везането, плетенето на дантела, направата на повечето обредни предмети (мартеници, хлябове, подници, шарени яйца, обредни кукли, фигури и китки) са дело на жените, а други като овчарската дърворезба - на мъжете. Това разделение е запазено в голяма степен и до днес. Относително строго се съблюдават и някои местни специфики при изработването на предметите, запазени са някои регионални наименования, а също и някои от традиционните предписания и вярвания, свързани с направата на обредните предмети. И днес, както и в миналото, голяма част от домашните дейности са повсеместно разпространени и уменията за изпълнението им не са рядкост. Те са социално значима възможност за реализация на човешките творчески заложби.
 Като цяло мъжките занятия са запазени в много по-малка степен от женските. От друга страна значително по-рядко се срещат онези женски домашни занятия, чиито произведения в миналото са намирали място на пазара - например изработването на калоферска (брюкселска) дантела и др. Макар и сравнително рядко се откриват данни  и за отделни домашни занятия, които са характерни само за определена етническа група. Примери в това отношение са рязаната, “влашка” дантела, специфичната за някои групи мюсюлманско население шита дантела (наричана “оя”), изработването на традиционно мюсюлманско женско сватбено облекло и др. 
Трябва специално да се отбележи, че в съхраненото и до днес голямо разнообразие от произведения на домашните занятия, някои от творбите, произведени от тях са уникални по своята художественост
За разлика от домашните дейности занаятите са много по-тясно свързани с пазара. Продажбата на продукцията, чрез което занаятчията обезпечава своето и на семейството си съществуване,  е необходимо условие за техните жизненост и възпроизводство. Поради това в съвременността са оцелели занаяти, които и днес имат, макар и ограничено, стопанско значение – ковачеството, коларо-железарството, бъчварството... Практикуват се и днес на доста места в страната и все още задоволяват непосредствените нужди на част от населението. 
В днешните условия на внимание се радват и произвежданото от златарството, дърворезбарството, медникарството, каменоделството, грънчарството, традиционното строителство, кожарството, сарачеството (направа на юзди, оглавници и други ремъчни принадлежности за впрегатен добитък)... Редки в съвременността са някои характерни за страната занаяти като ножарството, оръжейничеството, абаджийството (производство на аби и шаяци и ушиване на дрехи от тях), козинарството, изработването на плъсти, папукчийството (чехларство), самарджийството (изработване на самари за товарния добитък), звънчарството, бъкличарството, бояджийството, гайтанджийството (изработване на гайтани, т.е. на разноцветни вълнени шнурове за украса на традиционното облекло от аба), рогообработването, изработката на детски играчки и народни музикални инструменти. Повечето от тях се характеризират с разцвет по време на Възраждането, но днес са съхранени само на отделни места. Тяхната стойност като части на един цялостен комплекс на традиционните за България занаяти, практикуващи предимно старинни, в редица случаи изцяло ръчни технологии, е отчетена, чрез включването им в листите.
Успоредно с това в листите са включени и някои по- нови занаяти като камбанолеярство, файтонджийство и шапкарство, които са възникнали по- късно, но са се утвърдили като традиционни за българската действителност. Днес те също се срещат рядко и са запазени само на отделни места. 
Както най-старинните, така и по-новите традиционни  занаяти са се предавали на следващите поколения непосредствено, като жив човешки опит. Изучаването на тънкостите на занаята  е вървяло ръка за ръка с усвояването на редица професионални норми и критерии, които са били гаранция за качеството на занаятчийската продукция. Занаятите, които са се практикували в работилници или дюкяни са били дело предимно на мъжете и са се предавали от майстор на чирак, а нерядко и по наследство. Днес в отделни случаи занаятите се практикуват и от жени, а основите на някои от тях (дърворезбарство, керамика, текстил и пр.) се изучават и в специализираните училища по изкуствата. Въпреки всичко и днес е съхранено директното предаване на знания и опит от човек на човек, а по някога, както е например при копанарството, вретенарството, лъжичарството и калайджийството, то се ограничава предимно в рамките на определена етническа група.
Два основни критерия бяха приложени при включването на един или друг занаят или домашна дейност в листите.
Единият се отнася до включването на широко разпространените и жизнени днес дейности и занаяти, характерни за много селища и практикувани от значителен брой хора - например ковачество, тъкане, везане, плетене на дантела. За да бъде определено за дадена област кои са широко и кои рядко разпространени дейности ръководен е бил критерия брой на населените места, в които тя е разпространена, брой на хората, които я практикуват. Тези данни се открояваха върху основата на съпоставките.
Вторият основен критерий предполагаше включването на редки домашни дейности и занаяти, които на много места вече са отмрели, но в отделни селища продължават да се практикуват - например овчарска дърворезба, гайтанджийство, изработване на плъсти, рогозки, поддържане на старинни часовници и т. н. Отчитан е също начина, по който са усвоени уменията за практикуването им (в семейството, в училище или по друг начин). Взето е под внимание  и какво изработват съответните майстори, а също и дали предават своите умения на други, което би осигурило жизнеността на съответния занаят или занятие. Приоритетни бяха случаите, в които уменията се предават в семейството, в работилницата, от други хора, изработване на традиционни предмети по стари технологии или възстановяване на забравени образци. Много важно беше и  предаването на тези традиционни технологични умения и знания на следващите поколения, т. е. обучаването на младите, с цел овладяването от тях на традиционните дейности и занаяти, характерни за съответното населено място или съответната етническа или религиозна общност. 
При изработването на листите бяха взети под внимание и някои други съображения. 
Особено внимание беше обръщано на онези занаяти и домашни дейности, чиито произведения имат художествен характер или имат художествени функции в облеклото, дома, в обществените или култови сгради. Специален интерес представляваха и занаятите и дейностите, създаващи предмети, които имат обредни или ритуални функции: например шарените яйца на Великден. 
Същевременно, в отделни селища или общности се изработват предмети, които нямат художествени качества, но майсторите им прилагат много стари технологични умения, които са се предавали от поколение на поколение в продължение на десетилетия. Например в някои случаи при направата на подкови или пък на рогозки, се прилагат много стари технологии. На тези случаи също беше обръщано подобаващо внимание. 
В някои случаи, предвид развитието на технологичната култура и използването на по-съвременни инструменти, водещ е бил фактът, че се изработват предмети по традицонни образци като форма, декорация и т. н. 
Традиционното изработване на предмети е трудоемко и е свързано с отмряла или отмираща култура на облеклото, подредбата на дома и начина на хранене. Днес занаятите и домашните дейности са загубили в повечето случаи стопанското си значение. Проучването им в рамките на проекта “Живи човешки съкровища” показа, че те се практикуват най-често от възрастни хора – по традиция, за задоволяването на определени нужди или като вид социална дейност, предоставяща възможност за изказ на съзидателното и художественото начало на всеки човек. Редките изключения в това отношение са свързани с направата на някои обредни предмети като шарени яйца, мартеници, сурвачки и по-рядко обредни хлябове. Интересът към този вид домашни, предимно женски дейности, е значителен и без съмнение свързан с възобновения интерес към традиционните елементи при празнуването на някои семейни и календарни обреди. Относително устойчиви са и необредните домашни дейности. Те имат социално значение и са свързани с традиционната тясна връзка на човека, природата и предмета, която се оказва много трайна и гъвкава.  
Днес от особена  защита се нуждаят най-вече майсторското изпълнение при тези занятия и изработването на високохудожествени предмети, а също и някои уникални старинни по своята технология ръчни дейности, които имат своите модерни технологични варианти. Заслужава специално да бъде оценено и насърчено използването на предмети и технологии, свързани с тези домашни индустрии в рамките на развиващия се у нас културен туризъм.
 Занаятите не биха могли да съществуват без подкрепа, защото се нуждаят и от печалба, за да съществуват. Днес тя идва само по линия на културните индустрии и е недостатъчна. Макар и в изключително ограничен обем, уменията за практикуването на повечето известни от миналото на страната ни занаяти са съхранени. Въпреки отмиращите си стопански функции те са продължавали да съществуват в естествения си вид на някои места докъм петдесетте години на ХХ в. 
По протежение на ХХ-тия век са полагани грижи и за творческото усвояване на модели и технологии от някои домашни индустрии  за целите на занаятите. По-възрастните майстори са обучили на тези занаяти и ограничен  брой млади хора. Характерно в тези случаи е, че са усвоени занаятчийски умения непосредствено от друг майстор и по-рядко по пътя на възстановяването на забравени или полузабравени образци и модели. Днес обаче предаването на тези умения на новите поколения е по-скоро изключение, защото не е обект на специална протекция с оглед съхраняването и оцеляването им като непосредствен, жив  човешки опит.
Използването на традиционните занаяти и домашните дейности за целите на културните индустрии е начин и условие за тяхното по-тясно интегриране в съвременния свят. Прилаганите от тях традиционни умения, чиито корени много често са затулени в незапомнени времена, жизнеността им като жив човешки опит, предаван на следващите поколения без съмнение са важна съставка от идентичността на българските граждани.
*
*	*
Един от основните поминъци, характерни за българския традиционен бит и култура, е земеделието. В българската фолклорна култура на земята и земеделския труд като основен източник за прехрана са посветени много песни и обредни практики. Не само трудовата обредност, но и като цяло традиционната обредна култура е насочена в по-общия смисъл на думата към осигуряването на плодородие, което е равнозначно на семейно благоденствие.
Съществуват многобройни сведения за добре развито земеделие у българите, още от времето на тяхното заселване на Балканите. За богатата земеделска традиция по българските земи от особено значение имат освен природните дадености, но и развитата технология на обработване на земята както на дошлите тук славяните, така и на завареното тракийско население. Свидетелства за земеделието като основен поминък на населението по българските земи се откриват и след образуването на българската държава - в ранните и по-късни средновековни археологически и писмени източници, като "Шестоднева" на Йоан Екзарх например. И през османското владичество до Освобождението (1878 г.), а в някои краища и дълго след това, традиционните земеделски средства и технологии се запазват. Към края на 19 в. вместо традиционното рало често започва да се използва дървеният плуг, особено в по-големите чифлици и стопанства в Добруджа, Тракия, Видинско, където най-рано проникват и първите фабрични плугове. Така с навлизане на капиталистическият тип механизираното производство, а по късно и в условията на социалистическата интензификация, много от традиционните земеделски средства и технологии постепенно замират, но в домашни условия или в условията на малкия семеен бизнес не малко част от тях продължават да се прилагат. Независимо от по-модерната техника, натрупаните опит и знание на българина за обработване на земята и добив на земеделски продукти се оказват ценни и особено след 1989 г., когато се стимулира на частната инициатива, се наблюдава и процес на възвръщане на някои традиционни технологии.
Още в миналото българите са известни с отглеждането на различни зърнени култури, с развитото си овощарство, лозарство и градинарство. По-късно, около 7-8 в., навлизат и други култури като тютюна, маслодайната роза, мака, ориза, царевицата, памука, сусама и пр. 
Лозарството е старинна традиция по българските земи. Култът към виното ярко присъства в българската фолклорна култура.  Не случайно един от най-съхранените празници и до днес е Трифон Зарезан. В почти всички райони на страната, където позволяват природните условия се отглеждат различни сортове грозде, между които най-старите са гъмзата и памидът.
От маслодайните култури на особена почит е розата, от която и до днес в Розовата долина (в района на Карловско и Казанлъшко) се добива известното със своите високи качества българско розово масло. И в отглеждането на тютюн има стари традиции. То е основен традиционен поминък предимно на населението по южните и западните склонове на Родопите, Пирин, Беласица, по течението на р. Марица и др., но в последно време той е източник за прехрана и в други краища. 
Както земеделието, така и животновъдството е основен традиционен поминък по българските земи. Археологическите и писмени източници от миналото говорят за силно развито овцевъдство още при траките, за старинна традиция в отглеждането на домашни животни и при по-късно заселилите прабългари и славяни. Особено през Възраждането овцевъдството е важен поминък за населението в някои райони на страната като Средногорието, Пирин, Родопите, Котленско, Странджа, Стара планина, Добруджа и др. 
Традиционното отглеждане на домашни животни и производството на животински продукти е свързано със спазването на поредица предписания и забрани, регламентирани чрез различни обредни практики. Много от тях се осъществяват точно на определен календарен ден (например отбиването и първото доене на овцете по традиция се правят на Гергьовден).
Отглеждането на пчели и извличането на мед и медни продукти е също традиционно занятие по българските земи, познато още на траките. И днес пчеларството е дейност, която пряко зависи не само от специализираните знания и умения на своя носител, но и от природните условия - необходимо условие за отглеждането на пчели са екологично чистите райони.
Риболовът е традиционен поминък само на известна част от населението в определени райони край Дунав, Марица, Черно море. В останалите случаи той е предимно любителска дейност.
Досегашните публикувани източници показват, че с изключение на риболова посочените традиционни поминъци, макар и в различна степен и обхват, характеризират всички региони на България. Целта на проведената от нас анкета беше да се получи по-конкретната информация за съвременното състояние на традиционните поминъци в страната и в различните райони. Изискваните данни бяха организирани не само около фиксиране на отделните поминъци, които са днешно време са жизнени и типични за даденото населено място. Интересуваха ни видовете продукти и техниките за производство, дали дейността се практикува в домашни условия или чрез малък семеен бизнес, предава ли се по наследство, както и етническата принадлежност на носителите. Поради това анкетното представяне на поминъците не следваше стандартната класификация (земеделие, животновъдство и пр.), а в самостоятелни графи попаднаха съответни дялове от традиционните поминъци (например: винарство, ракиджийство и пр.), както и дейности, които на практика са свързани с повече от един поминък (например: кулинарни производства). Анкетната таблица бе отворена към регистриране на данни за повече от посочените поминъци, които според попълващия са характерни за съответното населено място или район.
Обобщението на информацията от проведената анкета показва, че съществуват определени специфики за отделните райони в жизненото практикуване на традиционните поминъци и дейности, но традиционното производство на вино, ракия, млечни  и месни продукти, мед и медни продукти са застъпени по цялата територия на страната. От традиционното производство на вино доминиращо е производството на червено вино. Наред със старинните сортове грозде (памид и гъмза) най-често отбелязваните са каберне и мерло. Киселото мляко и сиренето (най-вече краве и овче), макар и предимно за домашни нужди, се произвеждат също в почти всички населени места. Риболовът и традиционното производството на рибни продукти са жизнени практики в очертаните по-горе райони, но анкета позволи да бъдат регистрирани и различни техники на ловене на риба, раци и миди, голяма част от които са старинни. В посочените вече продължават да се практикуват поминъци като розарството, отглеждането на тютюн и др. култури. За задоволяване на домашни нужди и в условията на малкия семеен бизнес и все още се прилагат старинни техники в градинарството (зеленчукопроизводството, овощарство и цветарството.) Продължава и традиционното производството на боза и други безалкохолни напитки, както и на различни видове халва. Традиционните сладкарски специалитети (халва, кадаиф, баклава, сладки, торти и др.) се правят също във всички райони на страната, но имат по-голямо значение и разпространение в местата с мюсюлманско   население. Обредните хлябове, баницата, посните манджи от боб, ориз, картофи и др., месните храни и деликатеси (суджуци, наденици, каварма и др.) и днес присъстват на трапезата. Общото впечатление от проведената анкета е, че съхраняването на различни обредни и празнични практики поддържа и в днешно време правенето на разнообразни традиоционни храни. Разбира се, в отделните райони и при различните религиозни и етнически общности те са представени с различни варианти и названия.